Joe, co to děláš?
Mám hlad.
Nejez cukr, nebudeš moct usnout.
Jestli to nevyjde,
nechci tu být, až mi všichni budou volat, že je to mrzí.
Takže to uděláme tak, že odsud vypadneme.
Pronajmem si chatu v Maine a budem zírat do ohně.
To zní optimisticky.
-Nech toho. -Čeho?
Nepředstírej, že máš zájem o sex, jen proto, že jsi nervózní jako pes.
Ale no tak, jenom rychlovku.
-Pomůže nám to usnout. -Já spala.
To bys neměla. Není to normální.
No tak. Nemusíš dělat nic. Jenom lež.
Proboha.
-Joe, tohle je trapný. -Jo, trapný.
V doslovném významu toho slova. Trápení.
Vzrušení.
No tak dobře, pojď.
Představuj si, že jsem mladík,
co neumí dát dohromady větu a našel tě nahou na pláži.
Má velkou opálenou ruku,
na ní blond chlupy
a něžně zasouvá prostředník...
Pak vytáhne obrovského pohupujícího se
naběhlého ptáka.
Proboha, Joe, dost!
Haló?
Je to pan Joseph Castleman?
Ano.
U telefonu Arvid Engdahl
z Nobelovy nadace ve švédském Stockholmu.
To asi nebude vtip, že ne?
Kdepak, pane Castlemane, věřte mi.
Chcete-li, dám vám číslo
a zavolejte zpátky.
Ne, to nebude nutné, díky.
Proboha!
Než budete pokračovat,
chtěl bych svou manželku na druhém telefonu.
-Šlo by to? -Ano, samozřejmě, počkám.
Proboha.
Haló? Jsem tady.
-Paní Castlemanová, jste to vy? -Ano.
Pane Castlemane, jste tam ještě?
Ano.
Je mi velikou ctí a potěšením oznámit vám, pane Castlemane,
že jste byl vybrán jako vítěz letošní Nobelovy ceny za literaturu.
Děkuji vám.
Mockrát vám děkuji.
Pane Castlemane, tuto cenu vám dáváme opravdu s nadšením.
Vaše kariéra má vskutku úctyhodný dosah.
Nejen, že vaše próza
je mimořádně intimní, důvtipná a hluboká,
ale také jste posunul románovou formu tak,
že to ovlivní generace budoucích spisovatelů.
Asi bych si něco zasloužil za všechny ty bílé vousy.
Přesně tak.
A děkuju vám za vaši práci jménem celého světa.
Paní Castlemanová.
Ano.
Měla byste vědět, že váš muž bude dnes celý den bojovat s novináři,
takže bych vám doporučil hlídat mu hovory,
bývá to vyčerpávající.
Ano, dobře se o něj postarám.
Pane Castlemane, jistě byste si teď chtěl sám někomu zavolat,
takže vás nechám oslavovat.
S podrobnostmi se vám ozveme později.
A ještě jednou, ze srdce blahopřejeme.
Děkuji vám.
Děkuji vám mnohokrát.
-Na shledanou. -Na shledanou.
Na shledanou.
Mám Nobelovku!
Co je?
Joanie, já...
-jenom blbnu. -Ne, musím se osprchovat.
Čeká nás dlouhý den. Pojď dolů.
Pojď dolů.
Joan.
Takže jedete do Stockholmu?
-Kdy? -V prosinci.
Bude tam mráz.
-Koupí ti Joe kožich? -Ne.
Ne, myslím, že stejně jako každá správná první dáma
si vystačím s dobrým látkovým kabátem.
Joanie, pojď sem. Pojď.
-Ahoj, Hale. -Ahoj, Joan.
-Jsi půvabná jako vždycky. -Díky, Hale. To je moc milé.
-Jsou tu New York Times. -Vážně?
Řekni jí to.
Tvůj muž bude na titulní straně nedělního magazínu.
Vyhodí kvůli němu článek o Billu Clintonovi.
Bude to fotka jako od Avedona?
Kde jsou vidět všechny póry?
Až do posledního, kamaráde.
Proboha, to se mi snad zdá.
-Jak vypadám? -V pořádku.
-Drobky? Chlupy v nose? -Nemáš.
-V pořádku? -V pořádku.
Joanie, že to není nějakej vypečenej vtip?
Je to realita, zlato.
Dýchej.
-Joe, pojď, čekáme na tebe. -Pojď.
Tak jdeme na to.
Ahoj, děťátko mého děťátka.
-Musím si zdřímnout. -Chudák máma.
Ale, zlato.
-Tady jsi. -Promiň, že jdu pozdě.
Hledal jsem pro tátu nějaké slušné doutníky.
Já mu nic nepřinesla. Měla jsem?
Ne, zlato. Rozmazlují ho až moc.
-Čau opičáku. -Čau ségro.
Ahoj, chlapečku.
Davide.
Chtěla jsem ti říct.
Táta mi ukázal tvou povídku.
No a?
Myslím, že je napsaná nádherně.
Co na ni řekl?
Ještě jsme to neprobírali.
-Trochu sem, prosím. -Ahoj.
Výborně.
Sluší ti to, Joe.
Pane Castlemane.
Tak, hotovo.
Davide, ty jsi teď dorazil?
-Jo. -Děkuju vám moc.
-Děkuju. -Blahopřeju, tati.
Copak to je?
Doutníky maduro.
Proboha.
-Jsou úžasný. -Prosím.
Skvělý dárek. Díky, Davide.
Takže ty ještě pořád kouříš.
-Záleží ti na tom? -Samozřejmě.
Chci, abys mě přežil.
-Tak přečetl sis mou povídku? -Ano. Pak si o ní promluvíme.
Takže stojí za hovno?
Proč to děláš?
Protože o tom nechceš mluvit.
Ne. Teď se na to nemůžu soustředit.
Popovídáme si ve vhodnou dobu.
-Jo? -Tak jo.
Prosím tě, jdi pomoct mámě.
-Ne, Joan, já to udělám. -Ne...
-Prosím. Ty si to užívej. -Joanie.
Pojď sem, Joanie. Pojď.
Dej si šampáňo. Kde je Susannah?
Tady je.
Tady jsem, tati.
Pojď, vem si skleničku.
Nepiju.
Sklenička šampusu dítěti neublíží, věř mi.
-Ticho, prosím. -Jo? Jdeme na to.
Joe.
Cituji z Meditací o Quijotovi:
"Já jsem já plus moje okolí,
a když nezachovám to druhé,
nezachovám sám sebe."
Dnes jsem ten nejšťastnější z lidí.
Mám své zdraví, až na pár bypassů.
Mám vás, mé báječné přátele, mé věčně zvídavé studenty,
mám syna Davida, mám krásnou dceru Susannu
a budoucí vnouče,
které se právě teď šťastně vznáší v plodové vodě své matky.
A konečně...
Konečně mám nádhernou manželku Joan, mou životní lásku.
Joan, pojď sem. Mou životní lásku.
Bez této ženy...
nejsem ničím.
A vlastně mým největším životním úspěchem bylo to,
že jsem přesvědčil tuto ženu, aby si mě vzala.
-Hale, prosím tě, ať už skončí. -Ne.
Na Josepha Castlemana,
podle mého názoru největšího žijícího spisovatele 20. století.
Na Joea!
-Na tátu. -Na Joea!
Díky vám všem.
Chcete ještě sušenku, pane Castlemane?
Určitě, jo.
Odkud jste?
-Z Cambridge. -To je pěkné.
-Byl jste tam? -Ne.
Chcete ještě sušenku, paní Castlemanová?
Děkuji, nechci.
-Chceš si kousnout ode mě? -Ne, díky.
-Chceš druhý polštář? -Už jeden mám.
Mrkneš se mi na tohle?
Chci si teď luštit křížovku.
Promiňte, pane Castlemane.
Vzadu je muž,
který vás prý zná a chtěl by vás pozdravit.
Nathaniel Bone?
-Řekněte mu... -Nerad ruším.
Díky.
Jen jsem chtěl poblahopřát.
-Ahoj, Nathanieli. -Nazdar.
Asi neletíš do Stockholmu jen kvůli naloženým slanečkům.
Ne. Vaši cenu bych si nenechal ujít ani za nic.
Je to opravdu ohromný úspěch, Joe.
Nejde o tu cenu, Nathanieli.
Jde o to sebrat elán k napsání další knihy.
Přesně tak. No a proto jste, kdo jste.
Chtěl bych poblahopřát i vám, Joan.
Myslím, že lidé manželku nedoceňují.
Já svou ženu doceňuju. Hodně ji oceňuju.
Tak jsem to nemyslel. Myslel jsem zbytek světa.
Kritiky, čtenáře a hlavně...
Nathanieli, vím, že bych měl žasnout,
že ses nějak vetřel do tohohle letadla,
ale říkám ti,
napsat můj životopis ti nedovolím.
-A teď nás prosím nech na pokoji. -Určitě.
-Řekl jste to zcela jasně. -Tak jo.
-Príma. Jo. -Mrzí mě to. Chtěl jsem jen poblahopřát.
Díky, že ses tu zastavil, Nathanieli.
Myslím to upřímně. Díky.
Ahoj, Davide, jak jde psaní?
-Odchod, Nathanieli. -Spi dál. Omlouvám se.
-To je ale hňup. -Choval ses nezdvořile.
Je to potřeba, on by to jinak nevzdal. Ježiši Kriste.
Někoho takového si nepotřebuješ znepřátelit.
Není nic nebezpečnějšího než spisovatel,
kterému zraníš city.
Ať jde do prdele, když nevezme úplně rozumné odmítnutí.
-Byl to jen takový můj postřeh. -No tak jo.
Nezapomeň si protáhnout nohy, jak říká doktor Krentz.
Jo.
Pane Castlemane, vítejte ve Stockholmu.
Je to veliká čest, mít vás tady.
Mockrát děkuji.
Moment, prosím.
Dobře, zlato.
-Prosím za mnou. -Ano.
Byla to
-docela dlouhá cesta. -Pane Castlemane.
-Bylo to... -Díky.
-Ještě jednu. -Díky.
Paní Castlemanová, chci se omluvit za ten vpád.
Nechtěl jsem obtěžovat.
Omlouvám se za hrubost svého manžela.
Není potřeba. Vím, že na něj teď neustále dotírají gratulanti.
Budeme předstírat, že jsem řekl něco zábavného,
ať to vypadá, že se tu taky bavíte?
Ne, děkuji. Je mi docela příjemně, jak tu zamyšleně postávám.
Joanie, prosím tě.
-Má žena. -Ano.
Paní Castlemanová. Dobrý den. Jsem Arvid Engdahl.
To já vám volal kvůli ceně
a probudil vás v takovou nekřesťanskou hodinu.
Vůbec nebyla nekřesťanská. Přidala mému muži 10 let života.
Tohle je manželka Joea Castlemana.
Pane Castlemane, představuji vám Waltera Barka,
který vás bude doprovázet.
Pane Castlemane, je mi ctí.
Zařídíme vám, cokoli budete potřebovat.
Děkuji vám. Ujišťuji vás, že jsem dost nenáročný.
Jenom když spí.
Tohle je paní Lindelöfová, která se stará o ženy laureátů.
-Těší mě. -Paní Castlemanová.
Vašeho manžela dost vytížíme,
takže vám můžu zařídit nakupování a kosmetické kúry.
Děkuji. Uvidíme...
Pane Castlemane, chtěl bych vám představit Linneu Engwallovou,
která bude vaší osobní fotografkou.
-Od vašeho nakladatele. -Je to veliká čest, pane Castlemane.
Velmi obdivuji vaše dílo.
Děkuji vám. To je od vás milé.
Budu vám v patách s fotoaparátem,
ale vy budete samozřejmě předstírat, že tam nejsem, ano?
Tohle je paní Castlemanová.
-Těší mě. -David.
Chtěl bych vám představit mého syna Davida.
Těší mě, Davide. Jsme tak rádi, že jste mohl přijet.
Vždy nás těší, když tu jsou děti našich laureátů.
Připadáte nám stejně okouzlující jako vaši otcové.
Tak to jo. Dobře.
Ujišťuji vás, že můj syn skutečně je okouzlující,
když zrovna netrpí v důsledku pásmové nemoci.
Takže vás vezmeme do vašeho pokoje?
Ano, prosím. To by bylo fajn.
-Veďte nás. -Díky.
Tohle bude od mého advokáta.
-Máš moje brýle na čtení? -Jo.
Vždycky pošle stejný laciný šmejd.
Tu máš.
Jo, je to on. To je ale škrt.
Davide, chceš to do svého pokoje?
Ne, tati.
Bonboniéra.
Vynikající.
Davide?
Ne.
"Užij si to. Od Sylvie Fryové."
Kdo to sakra je, Sylvie Fryová?
Jedna z tvých postav.
Ježiši, tati.
Nebuď na něj tak přísný, Davide. Je unavený.
Paměť mi trochu hapruje.
Taky to zažiješ.
Možná dřív, s tím tvým kouřením.
Jasně, tati.
Nesněz je všechny, bude tě pálit žáha.
Vidělas tuhle knihovnu, Joan?
Mají tu všechny knihy.
A tohle...
Dokonce mají The Walnut v arabštině, no do prdele.
-Vědělas o tomhle vydání? -Jo. Za něj máme naši luxusní kuchyni.
Opatrně s tím. Opatrně, jo?
Propána... Co to děláš?
-Co je s tebou? -Jdu najít můj pokoj.
Tak jo, zlato. Odpočiň si.
-Vem si s sebou ovoce. -Jo.
Nemá náladu.
Tak snad si tady vrzne.
Joe, nebuď tak sprostý.
Cože?
Joanie, tebe něco štve?
Ne.
Ta žena mě nepřitahuje, víš.
To mě opravdu nechává v klidu.
Vyčisti si zuby. Smrdí ti z pusy.
Fakt?
Šmarjá. Všimli si toho?
Ne, neměli na to čas, protože žasli.
Šmarjá.
Ze vší té pozornosti mě pálí u srdce.
Nevím... Poslechla by sis moje srdce?
-Vynechává? -Ne, nevynechává.
-Šmarjá, jsem na to moc starý. -To jsme oba, zlato.
Tak co děláme teď? Jdeme ven?
Ne. Jdeme se vyspat.
-Joanie. -Co?
Nemůžeme si to zkusit užít?
PRO J. S ÚCTOU, J.
Dobrý den, slečno Archerová.
Pojďte dál.
PROFESOR JOSEPH CASTLEMAN
Vaše povídka.
Četl jsem ji dvakrát a popravdě, při obou čteních...
TŘICET LET Joan Archerová
se mi nezdála špatná.
Děkuju, pane profesore.
Ale ještě na této povídce musíte udělat kus práce.
Ovšem. Velice ráda ji poopravím.
Neříkám, abyste něco opravovala.
Jděte víc do hloubky.
Ve vašem psaní je hodně inteligence,
ale jste odtažitá.
Ty postavy mají být odtažité, hlavně matka.
Ale ona taková nebyla vždycky, že ne?
Taky byla něčím dítětem, něčí milenkou.
A má choutky, strachy, skryté touhy.
Určitě si dokonce někdy uprdne.
To ano, ale pak to svede na novou služebnou.
To je vynikající.
Budu si na vás muset dávat pozor.
Někdy jsem pěkné kvítko, pane profesore.
Nikdy se to nesnažte předstírat.
Jste dost okouzlující tak, jak jste.
Chtěl jsem se na něco zeptat.
Jestli byste náhodou neměla čas v sobotu večer.
Jo, měla.
Vzala byste hlídání dětí?
Se ženou jsme si nevyrazili, co se nám narodila Fanny.
Jasně. Mám ráda miminka.
Opravdový spisovatel
nepíše proto, aby mu to vydali.
Píše, protože má něco urgentního a osobního,
co potřebuje sdělit.
Spisovatel musí psát, stejně jako musí dýchat,
a píše dál
navzdory samotě, chudobě,
navzdory odmítavým dopisům z nakladatelství,
navzdory rodiči nebo manželce, která křikne:
"Blázne. Kdy už si najdeš normální práci?"
Spisovatel píše, protože kdyby nepsal,
jeho duše by hladověla.
"Jeho duše pozvolna umdlévala,
zatímco poslouchal, jak se všehomírem snáší tiše sníh
a tiše se snáší jako sestup jejich posledního konce
na všechny živé i mrtvé."
James Joyce. Není, co dodat.
-Říkala jsem ti, abys ohřál láhev. -Ohřál jsem ji.
-Je ledová. -Ohřál jsem ji, kdyžs mi řekla.
Varuju vás, je tu zmatek. Pojďte dál.
-To je to děvče? -Ano. Jmenuje se Joan.
Dobrý den. Dítě je tady nahoře.
Carol, podala bys mi prosím kravatu?
-Je na posteli. -To vím.
Přinesla bys mi ji?
Joan, běžte nahoru.
Takhle žiju, pomáhej mi pánbůh.
SPERMICIDNÍ GEL
Pro Carol Miluju tě opravdicky - J
ODYSSEUS JAMES JOYCE
Je dobře.
Zamilovávám se do tatínka.
-Proboha. -Dobré ráno, pane Castlemane.
To je...
Tohle je Santa Lucia, přišla složit hold velkému spisovateli.
Jaká Santa Lucia?
Mám za to, že jsem vás o tom včera informoval.
Asi ano. Nevzpomínám si...
To je krása. Děkuji vám.
S dovolením.
-Kam jdeš, zlato? -Jdu se umýt.
Moc mě mrzí, jestli vás to obtěžuje.
Já jsem spíš vděčný. Zrovna jsem měl noční můru.
Byl jsem zase v Brooklynu a žil se svou matkou.
A ona říká: "Joe, mám strašně špatné zprávy."
A než to stihne vyklopit, moje prťavá ruská babička,
co má postavu jako štokrdle, už ječí:
"Neříkej to před večeří. Zkazíš mu chuť k jídlu."
"Zkazíš mu chuť k jídlu."
Promiňte, že přerušuji tuto brilantní výměnu,
ale chtěl bych Castlemanovy představit
jiné rodině našich laureátů.
Tak dobrá, pánové. Uvidíme se později.
James Finch dostává naši cenu za fyziku.
Je geniální a moc sympatický.
To je dobře.
Jamesi Finchi, smím vás představit romanopisci Josephu Castlemanovi?
-Těší mě, Josephe. -Mě též.
Kéž bych mohl říct, že jsem četl všechny vaše knihy.
Kéž bych mohl říct, že jsem pochopil všechny vaše vzorce.
Já jsem vaše knihy četla a věřte mi,
jsou o hodně lepší než Jamesovy škrábanice.
Moje žena Constance je také vědkyně.
Jak vidíte, je k mé práci docela kritická.
Moje žena nepíše, díky bohu,
jinak bych měl neustále spisovatelský blok.
Těší mě. Já jsem Joan.
Těší mě.
Joan je moje životní láska.
Představím vám své děti. Tohle je Ellen.
Počítám s tím, že objeví lék na Alzheimera včas,
aby stihla mou demenci.
Můj syn David je spisovatel.
Nachází si docela osobitý hlas.
Sam pracuje v odvětví vodivých polymerů.
Petera zajímá prvočíselný rozklad.
A Chester,
ten se snaží vyvrátit strunovou teorii.
On na té úrovni není, ale ať si hraje.
Moc se omlouváme, pane Castlemane, ale musím vás ukrást.
Musíte na svou přednášku. Za mnou, prosím.
Děkuju.
No, tak to já...
Těší mě, Jamesi.
-Rád vás poznávám, Josephe. -I já vás.
-Těší mě, Jean. -Joan.
-Omlouvám se. -Nevadí.
Takže největší problém
s hydrotermálním zkapalněním je vysoký minerální obsah...
-Ahoj. -Dobrý den.
-Jak to jde? -Dobře.
-A vám? -Vůbec ne špatně.
-Můžu poprosit o fotku? -Jistě.
Pak se uvidíme.
A Davide, byl bys tak hodný?
Příště až tě budu představovat, aspoň malý pohled do očí.
Jasně.
A příště o mně nemluv jako o svém synovi, nedopečeném spisovateli.
-O čem to mluvíš? -"Nachází si docela osobitý hlas"?
Co to má znamenat?
Je to fakt. Nacházíš si svůj hlas.
A to chvíli trvá. Podívej, jak dlouho to trvalo mně.
Netrvalo. Měl jsi bestseler hned ze začátku.
Měl jsem to těžké, kamaráde.
Zkus trochu žít a uvidíš, s čím vyrukuješ.
-Tady kouřit nebudeš. -Otevřu okýnko.
Zapomeň. Je tam pod nulou, do háje.
Stejně bys neměl kouřit.
Jo? A ty by sis neměl cpát panděro živočišným tukem.
Co s tebou je, do prdele?
Tak dost. Nechte toho, oba.
Jsi naštvanej, že jsme se nebavili o tvé povídce?
Tohle tě štve?
Nepotřebuju se bavit o něčem, čemu se vyhýbáš
jako hromadě psích hoven,
co jsem ti hodil na stůl.
Tvou povídku jsem četl, jo?
A podle mě je to slušný začátek.
Ale tos slyšet nechtěl, co?
Ne, ty chceš slyšet, že je to geniální veledílo.
Ne, to slyšet nechci. Šmarjá, do prdele, tati.
-Nechte toho. -Ne...
-Nechte toho. -To je vůl.
Davide, neměl bys chuť strávit zbytek dne sám?
Přišel by o mou přednášku.
-Chtěl bys, Davide? -Jo, chtěl.
Co budeš dělat?
Je to Stockholm. Velké evropské město.
Jo.
Mám tě vysadit tady? Na ulici?
Vyhovovalo by?
Gustave, zastavte tu, prosím.
Ano, pane.
Dám ti trochu peněz.
-Trefíš zpátky do hotelu? -Jo.
Stav se za náma, až se vrátíš, jo?
Jo, jasně. Díky, mami.
Ježiši.
-Není tak lehké mít tě za otce, Joe. -Ale no tak.
Není lehké mít za otce kohokoli.
Mohl bys projevovat víc hrdosti na svého syna.
Nebo on by mohl víc makat.
Moc by klukovi nepomohlo, kdybychom mu říkali, jak je geniální.
-Já myslím, že má talent. -Jo, tak mu to řekni.
Ode mě to nic neznamená.
Potřebuje to slyšet od tebe.
Ke psaní by neměl potřebovat moje uznání.
Každý potřebuje uznání, Joe.
Jo.
Ty boty mě ničí.
Tak pojď.
Ukaž, dej ji sem.
Joe, prosím tě, neděkuj mi v proslovu.
Cože?
Nechci být za takovou tu nekonečně trpělivou manželku.
-To chápeš, nebo ne? -Ne. Musím ti poděkovat.
Každý děkuje své ženě.
Jinak bych vypadal jako narcistní parchant.
-To taky jsi. -Probůh.
Jen v rychlosti, Joanie.
Jen jednu větu. Bude to bezbolestné.
-No tak. -Ne.
Jsi v pořádku?
Udělej, co musíš.
"The Faculty Wife."
Vy jste paní Castlemanovou vykreslila v dost zajímavém světle.
Ne, vůbec to není jen o vaší ženě. Je to charakterová studie.
Slečno Archerová, už jsem vám říkal, že vaše práce je dobrá.
Ale nevím, jestli to k vám dolehlo.
Tohle je z mého románu Sleaping dogs.
Vím, že většina z vás ho nečetla,
protože se prodalo jen tisíc výtisků.
Většinu z nich koupili mí příbuzní,
kterým jsem za to slušně zaplatila.
Tak tedy. Kapitola první...
-Ne, díky. -Rád bych vás představil...
-Taková zelená. -Už jsme to probírali...
Elaine, chci vás seznámit se slečnou Archerovou,
slibnou mladou spisovatelkou, o které jsem vám říkal. Vteřinku.
Dovolte, Joan. S dovolením.
Joan, to je Elaine Mozellová.
Těší mě.
Vaše próza je geniální. Čistá, živá a odvážná.
Díky, ale víte vy co?
Veřejnost neskousne odvážnou prózu od ženy.
Prý máte talent.
Děkuju vám. Psaní miluju. Žiju psaním.
Nedělejte to.
Promiňte?
Chcete vědět, kde vaše knihy skončí?
Tady. Na polici knih absolventů.
No tak, otevřete ji.
Slyšíte to? Zvuk poprvé otevírané knihy.
Nedělejte si iluze, že se vám podaří získat jejich pozornost.
-Koho? -Mužů.
Kteří píší recenze. Kteří vedou nakladatelství.
Kteří řídí časopisy.
Kteří rozhodují, kdo bude brán vážně,
kdo bude po zbytek života na piedestalu.
Spisovatel musí psát.
Spisovatele musí číst, zlato.
Máte někdo oheň?
Joe?
Přidáš se ke mně?
Ne. Měla bych jít domů.
Dobře.
Spát.
Ještě pořád tam sněží?
Tak to tě pošlu domů s tímhle.
"Jeho duše pozvolna umdlévala,
zatímco poslouchal, jak se všehomírem snáší tiše sníh
a tiše se snáší
jako sestup jejich posledního konce
na všechny živé i mrtvé."
To je krásné.
To jste napsal vy?
Ne.
Tak je načase jít.
Je pozdě.
-Dobrou noc. -Dobrou noc.
Vím. Vím, co mi řekneš.
Že se vším tímhle tukem zabíjím.
Taky že ano.
Co to děláme?
Poslyš, pustíme se do toho napřímo.
Zavřeme se v chatě na nějakém fjordu. Opijem se jako blázni.
Budem výt na polární záři.
Kéž by.
Pojďte dál.
Pan Castleman poobědvá tady.
-Joe, musíš vstávat. -Jo.
Za 40 minut tě mají vyzvednout.
Ježiši. Dobře, už jdu.
Oběd je tady.
Tady máš náhradní brýle.
Tady máš prášky.
Ty se mnou nejdeš?
Ne, chtěla bych být trochu sama.
Co budeš dělat?
Nevím. Možná na vyhlídkovou jízdu po městě.
Cože, trapným autobusem pro turisty?
Joe, budu mít mnohem lepší náladu, když mě necháš.
Myslel jsem, že to podnikneme spolu.
Tuhle si vem ve tři.
A nastavila jsem ti budíka.
-Paní Castlemanová. -Nathanieli.
Nepronásleduju vás, přísahám.
Ale něco pro vás mám. Chtěl jsem to nechat na recepci.
Maličkost, kterou jsem našel v prodejně na Smith College,
když jsem sháněl zdroje o Joeovi.
Northrop House.
To byla moje kolej.
Já vím.
Fotka je z dřívějška,
ale myslel jsem, že by vás potěšila.
Díky, Nathanieli. Je to od vás pozorné.
Při mých marných pokusech získat si Joea jste na mě vždycky byla moc milá.
Rád bych vás pozval na drink, kdybych směl.
Nedaleko je milý bar, hodně 19. století.
Úplně si představíte, jak tam nasával Strindberg.
Nevím, jestli by to bylo vhodné.
Bylo by to zcela nevhodné.
Ale jsme tady ve Švédsku uprostřed zimy.
Myslím, že ani jeden z nás nechce být úplně sám
se svými trudnými myšlenkami, že?
Pěkné.
Ale musím se k něčemu přiznat.
Dostal jsem nabídku napsat o Joeovi knihu.
Chtěl jsem vám to říct, abyste si nemyslela, že dělám něco za jeho zády.
A bude to akademické dílo?
Ano i ne.
Čili?
Asi víte, že vím o všech těch Joeových...
nerozvážnostech.
To určitě víte.
Pro životopisce by to mohl být dost šťavnatý materiál.
Zdálo by se to, ale popravdě je to trochu předvídatelné.
Většina geniálních mužů mívá abnormální libido
a díky obdivným svazkům od nás životopisců
jim tohle roztomilé rošťáctví máme všichni odpustit.
Ale já to neodpouštím. Mně se tohle chování zdá dost odpudivé.
Hlavně ze mě prosím nedělejte oběť.
Nejsem zdaleka tak nezajímavá.
To vím.
Podívejte, nechci si váš vztah představovat mylně.
Teď máte příležitost uvést všechno na pravou míru.
Jste tak průhledný, Nathanieli.
Nechápu, že jsem se sem nechala nalákat.
Samozřejmě máte příležitost odejít
a strávit zbytek dne v průvanu někde v muzeu obskurního nordického umění.
Nebo si tu můžeme vychutnávat tyhle výborné drinky.
Dobré ráno, Josephe.
Profesor Chen Ling, chemie.
Těší mě.
-Dr. Karl Seigler, medicína. -Těší mě.
-A sir Randall Meade, ekonomie. -Těší mě.
Mě též.
Teď na chvíli předám slovo panu Lagerfeltovi,
který s vámi projde protokol na zítřek.
Pánové, posadíte se na křesla
prozatím označená cedulkou s vaším jménem.
Až přijde čas, kdy dostanete medaili,
přejdete od svého křesla sem.
A tady vám předá medaili král.
A potom se pokloníte, provedete tři úklony.
Takto.
Začneme s vámi, pane Castlemane.
Dobře.
Pardon. Nejdřív se pokloním?
Přistoupíte ke králi a pak se ukloníte.
-Omlouvám se. -Není třeba.
Proto to nacvičujeme.
Není to žádná věda, Castlemane.
Ne, samozřejmě.
A teď ty tři úklony.
Waltere, potřebuju chvilku pro sebe.
Jste v pořádku, pane Castlemane?
Nic mi není. Jen potřebuju přestávku.
-Potřebujete něco? Vodu nebo... -Ne.
-Řekněte si. -Ne, prosím, jsem v pořádku.
-Jen na chvilku. -Dobře.
Odvedeme vás.
Přicházím beze zbraně.
Všimla jsem si, že všechno to cvakání u obličeje
vám lezlo na nervy.
Děláte svou práci.
Ale dobrá zpráva je, že mi řekli,
že jestli chcete, obejdou se už dnes bez vás.
To chci.
Které z těchto dveří podle vás umožňují nejrychlejší únik?
Zkusíme je a uvidíme?
Hádám, že přestat vás přinutil Joe.
Ano, chce, abych byla zdravá.
Dobře, tak další z mých vzrušujících otázek.
Co Nobelova cena znamená pro Josepha Castlemana?
-Proboha. -Jo.
Ta není ode mě. Je od vydavatele.
Klidně můžu použít, co mi řekl v letadle.
"Nejde o tu cenu.
Jde o to sebrat elán k napsání další knihy."
Vynikající. Díky.
A co vy? Jak seberete elán?
Abych ráno vylezla z postele?
Ke psaní.
-Nejsem spisovatelka. -Dovoluji si nesouhlasit.
Když jsem procházel archivy Smith College,
narazil jsem na vaše povídky
vydané ve školním časopise.
Četl jsem "The Faculty Wife".
Nádherně napsané.
Díky.
Měla jsem potenciál.
Litujete někdy, že jste toho nechala?
Ne.
Měla jsem nízká očekávání,
co bych mohla dokázat jako žena-spisovatelka.
I tehdy byla spousta úspěšných žen-spisovatelek.
Ano, ale já na to neměla náturu.
Opravdu?
Jsem docela plachá. Nechtěla jsem být na očích.
Tak já se na vás nebudu dívat.
A co Joe? Chtěl, abyste ve psaní pokračovala?
Ano, ale jak jsem řekla,
rozhodla jsem se nevěnovat se tomu.
Protože v rodině byl spisovatelem on.
Nathanieli, jestli se snažíte vyprovokovat zrnka hořkosti,
žádná nenajdete.
Safra.
Když už jsme u té hořkosti,
mluvil jsem s jeho bývalkou, Carol.
Jak se má?
Dobře. Je z ní psychiatrička.
-To je príma. -Jo.
A jejich dcera Fanny?
Úspěšná dentistka.
Měla byste vědět, že Carol vám odpouští.
To mám radost.
Joe s nimi zkoušel zůstat v kontaktu...
Naléhala jsem na něj, aby zůstal...
Měli jsme z toho životního období hodně špatný pocit.
Ona chce, abyste věděla,
jak ráda je, že jste ji ho zbavila.
Nemá zač.
Joan, snad víte...
že jeho aférky nejsou kvůli vám. On má takové nutkání.
Myslím, že je to hluboký strach z vlastní nedostatečnosti.
Vy jste mi nějaký terapeut.
Máte někoho, komu se svěřujete?
Ne.
A opravdu nemám potřebu.
Možná proto jste tak přitažlivá.
Jste tak záhadná.
Zkoušíte se mnou flirtovat?
Asi ano. Proč ne?
Víte, že vám nevěřím.
Do háje.
Moje prášky.
Prášky?
Jo. Na krevní tlak.
Asi bych se měl vrátit do hotelu.
Jo.
Podrž mi to. Něco ti dám.
Proboha, kde mám tužku?
Tady je.
Takže: "Pro...
Lineu..."
Má tam být M, nebo?
Ne, je to s dvěma N.
Do háje.
To nevadí.
Měla bych jít.
Trefíte odsud?
Jo.
Do prdele.
Četl jsem některé rané Joeovy práce.
Pár povídek, které jsem našel
v podivných literárních časopisech,
a nerad to říkám, Joan,
ale nebyly moc dobré.
Rané práce se většinou nedají číst, to byste měl vědět.
Jo, ale v těchhle není ani náznak jeho zralého hlasu.
Zato vaše povídka "The Faculty Wife"
je ranému Castlemanovi mnohem podobnější.
To je pochopitelné.
Joe byl hodně přísný učitel.
Může být.
Když jsem mluvil s Carol, říkala, že jí bylo divné,
jak moc se jeho psaní zlepšilo poté, co se seznámil s vámi.
To je od ní velkorysé.
Při vší úctě
si myslím, že už máte plné zuby
Joea Castlemana.
Myslím, že máte po krk jeho aférek, a že jste neviditelná,
po krk toho, jak váš obrovský talent vytváří Castlemanovu legendu.
Myslím, že kvůli své rodině,
kvůli štěstí své rodiny, byste to možná neměla dělat.
David působí jako dost nešťastný mladík.
Nemáte právo mluvit o mých dětech.
Máte pravdu. Omlouvám se.
Myslím si, že chcete s někým mluvit.
Dávám vám slovo, že nikdy neodhalím svůj zdroj.
Já budu ten záporňák a vy nemusíte mít pocit, že Joea zrazujete.
Pravda vyjde najevo. A vy budete moci psát sama za sebe.
Úžasná báchorka, Nathanieli.
Měl byste se dát na psaní beletrie.
Joan...
Víte, kde mě najdete.
Chci vám říct, že s vámi opravdu rád trávím čas.
Joanie?
Joanie, jsi to ty?
Jo.
Kde jsi byla? Bál jsem se, že se ti něco stalo.
Proč? Je teprv půl páté.
Jo, ale podívej, jaká je tma.
To mi nedělej. Že mi takhle zmizíš.
Nezmizela jsem. Šla jsem na pár hodin ven.
Cos celý den dělala?
Procházela se, zašla do pár obchodních domů,
do několika obchodů. Jak šla zkouška?
Joanie, tys kouřila?
-Cítím to z tebe. -Šla jsem do kavárny,
byla plná kouře.
A taky jsi pila?
Jo, dala jsem si vodku.
Uprostřed dne?
Ano, Joe, uprostřed dne.
Joanie, tohle nemůžeš.
Nemůžeš chodit na oficiální akce a být cítit alkoholem.
Velká hvězda téhle šou jsi přece ty, tak komu by na tom záleželo?
Co to do tebe sakra vjelo?
Nepoučuj mě. Nejsem děcko.
Do háje, Joe.
-Co? -Ty...
Mohl bys přestat házet oblečení po podlaze?
-Mám až po krk... -Počkej.
-...sbírat ho po tobě. -Udělám to.
-Co to je? -Měl jsem hlad. Koupil jsem ořechy.
Ukaž.
-Je to jenom vlašský ořech. -Můžu se podívat?
O čem to mluvíš, "můžu se podívat"?
Dej mi ho.
-Co to děláš? -Dej mi ho.
-Nebuď směšná. -Dej mi to.
Takže zatímco já jsem sváděla boj se sklenkou,
tys zase sváděl luznou Linneu?
K ničemu nedošlo.
Jen se opovaž urážet mou inteligenci. Jen se opovaž.
K ničemu nedošlo.
-Stopnul jsem to. -Bod pro tebe.
Jo, bod pro mě. A víš, proč jsem to stopnul?
Protože jsem se bál, že se ti v tom autobuse něco stalo, do prdele,
že se cítíš opuštěná, tak jsem se sem vrátil, abys nebyla sama.
A jak to dopadne? Nakonec čekám já na tebe.
Měla jsem ti říct, že se vrátím pozdě,
abys stihl ojet svou fotografku!
Nechtěl jsem ji ojet!
Ta ženská mě ani nepřitahuje, jasný?
Jenom jsem měl o tebe strach.
Jsem dojatá.
Na tyhle voloviny jsem už starej.
Už mi to stačilo.
Jsem jenom tvůj.
To mám kliku.
Jo, to máš kliku.
-Haló? -Ahoj, mami.
Susanno?
Narodilo se mi miminko.
Cože?
Proboha.
-Co? -Susannah má miminko.
Zvedni druhý telefon.
Kdy, zlato? Kdy?
Před pár hodinama.
Proboha.
Jsi v pořádku?
V pořádku.
On tak jako mňouká.
Je to kluk?
-Jak se bude jmenovat? -Max.
Max.
Po kom je?
Tati, vím, že bys chtěl slyšet, že je po tobě, ale...
Dej mu telefon k uchu, chci s ním mluvit.
Vem si ten telefon. Táta chce mluvit s Maxem.
Už mě slyší?
Ahoj, Maxwelli.
Tady je děda Joe.
Ahoj, zlato. Tady je babička. Ahoj. Vítej.
Mluví s náma. Slyšíš?
Jsi nekrásnější chlapeček na světě.
Ráda bych tě hned teď držela v náručí.
Tati, mami, právě dorazili Markovi rodiče. Musím končit.
Dej mu od nás velikou pusu.
Dám.
Miluju tě, zlato. Moc tě miluju.
-Ahoj, miláčku. -Já tebe taky, mami.
Ahoj, táto.
-Ahoj, zlato. -Mám tě rád.
-Ahoj. -Ahoj.
Ach, Joan.
Tohle je v životě asi to nejlepší.
Proboha.
Třeba si navzájem děláme nepříjemnosti.
Ale i tak máme zatraceně báječný život.
Jsi opravdu talentovaný spisovatel, Davide.
Ale to víš.
Díky, tati. Cením si toho.
Tvoje povídka se mi líbila. Je dobře zkonstruovaná.
Ale?
První verze má vždycky nějaká "ale".
Ale no tak. Chceš to slyšet?
-Jo, jasně, pokračuj. -Dobře.
Cos udělal s tím párem, ti úplně nevěřím.
Fanfarónský manžel, stoická žena plná potlačovaného vzteku.
To už jsme viděli. Je to klišé.
Uměl bys i líp.
Ježiši.
Dobře.
To patří k tomu procesu, Davide.
Bolí to. Vím to.
Do prdele, psaní umí být utrpení.
Ano, zlato, je to děsné.
Tolik sis vytrpěl.
Čas jít spát, co?
-Odvedu tvou matku nahoru. -Jasně.
Užij si to. Nebuď vzhůru moc dlouho.
Dobrou, zlato.
Zavolej sestře. Moc ráda by tě slyšela.
Cigaretten?
Promiňte. Cigarety neprodáváme.
No jo.
Vem si ode mě.
-Nazdar. -Ahoj.
Díky.
Sleduju je.
Ta holka si ráda kouše vlasy
a ten chlápek má podivnej tik.
Jo, jsou dost šáhlí.
To jsme všichni, ne?
Víš, můj táta učil na Yale University.
Nutil mě při večeři recitovat Iliadu,
v řečtině.
To je dost šáhlý.
To není celý.
Co je ale opravdu pošahaný, je to,
že z toho nerozuměl ani slovo.
Co budem pít, Davide?
Mám spisovatele, co je podle mě další Henry Miller.
Je to beznadějný alkoholik a zřejmě se do pár let zničí,
takže bychom ho měli podchytit hned.
Tak jo, kouknu na to.
Dolej mi, zlato.
Mám tu román od spisovatelky.
Je o třech generacích jedné americké rodiny.
Skvěle napsané, v podstatě.
-Ale trochu měkké se mi to zdálo. -Měkké?
No, je to z pohledu ženy.
Nevím. Nechytlo mě to.
-Je atraktivní? -Jakž takž.
A co židovští spisovatelé? Nemáte někdo chytrého mladého Žida?
Každé velké nakladatelství má jednoho. Kde je sakra ten náš?
Pane Bowere.
Možná bych měla to, co hledáte.
Tak, došel jsem do Harlemu a zpátky, vypil pět káv
a vykouřil půldruhé krabičky cigaret.
Chtěls ode mě upřímnost.
Tak mluv.
Promiň, Joe, ale pro mě to prostě nefunguje.
Co tím myslíš?
Nějak se to neprobudí k životu.
Námět je pro tebe příliš osobní. Zeptám se někoho objektivnějšího.
Postavy jsou toporné, Joe.
Bez urážky, ale nepodařilo se ti oživit je.
To nic neznamená. Buď konkrétní.
Tak za prvé,
tvoje dialogy jsou strojené.
-Zkusím najít příklad. -Do prdele.
Tohle nebude fungovat.
-Co nefunguje? -Nic. Náš vztah.
Tahle naše aférka, nebo co to je.
Joe, to, že se mi nelíbí tvůj román, neznamená, že nemiluju tebe.
Jak bys mě mohla milovat,
-když si myslíš, že jsem škrabal? -Joe.
Jak já můžu být s někým, kdo mě nerespektuje?
-Ale já... -Nerespektuješ mě.
Respektuju tě. V mnoha směrech.
V mnoha směrech. No do prdele.
Řekni mi, že mi věříš jako spisovateli.
-Je to jen první náčrt, Joe. -Do hajzlu s tím, Joanie. Je konec.
Tenhle vztah nemá budoucnost.
A co mám jako dělat, potom...
Jít zpátky učit angličtinu na nějakou druhořadou vysokou?
Protože do prestižních už mě nevezmou,
když jsem ošustil studentku.
Jsem víc než tvá studentka, Joe.
Ne, jsi ta, která na co sáhne, to se promění ve zlato.
Ty jsi budoucí literární zázrak
a já budu doma známkovat písemky a vařit guláš.
Ze mě literární zázrak nikdy nebude, ty mizero, nikdy.
Nikdo mi nikdy nic nevydá,
a i kdyby, nikdo je nebude číst.
Nejsem studnice velkých myšlenek jako ty.
Ty jsi ten, kdo má co říct, ne já.
Prosím, neopouštěj mě.
Kdybych tě ztratila, nemůžu dál žít.
Neodcházím.
Nechci žít bez tebe.
Taky nechci žít bez tebe.
Joanie, život je tak kurva nespravedlivej.
Dobře. Tak se uklidníme, jo?
Bude to v pořádku. Tak...
Dobře.
Co budeme dělat?
Já nevím. Já jenom...
Nech mě přemýšlet.
Tak ty myslíš, že je to beznadějný?
Ta sračka, co jsem napsal?
Není to sračka, Joe.
Je to strhující příběh.
Všechny myšlenky tam jsou.
Vidím to.
Zvládla bych to spravit.
Mám to spravit?
Joe?
Co na to řekl?
Byl nadšený.
-Takže to vydají? -Jo.
-Oni to vydají? -Ano!
Do prdele!
Co děláš?
-Pojď sem. -Drž se.
-Vydají nám knihu -Vydají nám knihu
Vydají nám knihu
Kde sakra je?
Joe, klid.
Prostě klid, jo?
Když se neukáže, jdeme bez něj.
-Vidíš? Tady je. -Proboha.
-Ahoj, zlato. -Ahoj, mami.
Vida, jak ti to sluší.
Jdeš pozdě. Musíme jít.
-Máš moje brýle? -Jo, mám je v kabelce.
-A pozvánky? -Ty asi nebudeme potřebovat.
Nikdy nevíš.
Co máš sakra s tím motýlkem?
-Pojď sem. -Ne, zvládám.
Nech mě to spravit.
Drž, laskavě.
Co?
-Co? -Tys kouřil trávu.
-Nekouřil. -Ano, kouřil. Cítím...
-Jsi cítit trávou. -Joe, klid.
Ne. Podívej se na něj.
Proboha. Ten kluk je úplně zkouřenej.
Asi jsem tvoje velká ostuda, tati.
-Co to je za nepřátelský kecy? -Joe.
Davide, co se děje?
Já nevím, mami.
Uvažuju, jestli jsem neuctíval
svatyni nesprávného rodiče.
O čem to sakra mluvíš?
O čem to mluvíš?
Proboha. Ten kluk je na kaši.
-Co s ním uděláme? -Ne, nejsem zájmeno, tati.
-Jsem tady. -Tak se mnou mluv, prokrista!
-Nekřič na něj. -Budu!
Jdeme pozdě.
Už jsme měli být v limuzíně.
A už teď mi kazí můj velký večer svýma zasranýma kecama.
Fakt, jo?
-Fakt co? -Tvůj velký večer?
Protože podle tvého životopisce je to možná všechno jen geniální podvod.
Jakého životopisce?
Toho chlápka z letadla, s těma brýlema a vlasama.
-Andy Warhol s pigmentem. -Nathaniel Bone?
Není můj životopisec, do prdele. O čem to mluvíš?
-Včera večer byl v baru. -Co ti řekl?
Řekl, že bych se neměl poměřovat s úspěchy svého ctihodného otce,
protože existuje teorie,
že ty, má matka, jsi ten skutečný génius rodiny.
To je směšné.
Proč by si vymýšlel něco tak postavaveného na hlavu?
Davide, on po mně jde,
protože nechci autorizovat jeho škrabopis o mém životě.
Nebuď pitomec, Davide.
-Nejsem pitomec. -Dobře.
-Proč mi tak říkáš? -Dobře, uklidni se.
Ale kdyby to byla pravda,
tak bych pitomec byl, že jo, do prdele?
Davide, hele, ono je to jasné,
ale jsi paranoidní z té trávy.
Nejsem paranoidní, do prdele.
Davide, Nathaniel Bone je zákeřný člověk.
Nemá žádné právo říkat ti takovéhle věci.
Prý jsi s ním šla na drink i ty.
Šla?
Šla.
Počkal si na mě v lobby.
Zdálo se mi nemoudré ho odkopnout.
-Prý jsi se mu přiznala. -Přiznala k čemu?
Prý jsi skutečnou autorkou tátových knih.
To jsem nikdy neřekla.
A jsi?
Ne, Davide, nejsem.
Nevěřím ti.
Zlato, nemůžu tě přimět, abys mi věřil.
Čemu uvěříš, si musíš rozmyslet sám.
Davide, jsou to lži. Je to nehoráznost, do prdele.
Tati, proč jsi mě tam nikdy nepouštěl,
když tam byla, když jsem byl malej?
Co tam do prdele dělala?
-O čem do mluvíš? -O dveřích do pracovny, do prdele.
Vždyckys mi je přibouchl před nosem, když tam byla.
Ne, tvoje matka redigovala.
Redigovala?
Nevěřím ti, do prdele.
Zeptal ses mámy: "Kdo je sakra Sylvia Fryová?"
Ani neznáš svý vlastní postavy, do prdele.
-Tak dost, to stačí. -Ne, jdi do prdele.
-Davide... -Jdi do prdele!
-Davide! -Jdi do prdele!
-Davide. -Z mámy jsi udělal otroka.
Davide. Nech toho.
-Jdi do prdele. -Uklidni se.
Tvůj otec mě k ničemu nenutí.
To je tak podělaný.
-No tak, Davide. No tak. -Omlouvám se.
Ne. No tak. To nic.
-Mami. -To nic, zlato.
-Vím, není to pro tebe lehké, synku. -To nic.
Odpočiň si.
Objednej jídlo.
Co říkáš?
Joan, nejsme špatní lidé.
Jak tam popisuješ, jak mu ona skládá oblečení,
to je moc dlouhé.
To je záměr, Joe.
Je to o její nudě, když čeká, až on přijde.
Má to svůj rytmus, víš.
Je to nekonečný seznam prozaického.
Chápu.
-To je dobré. -Mami!
No tak když je to tak...
-Chci ti něco ukázat, mami. -Tak to ještě dotáhni.
-Chápu. -Mami, chci ti něco ukázat.
Postarám se o to. Za chvilku jsem zpátky, jo?
-Podívej se na mě. -Davide, pojď sem, kluku.
Mami!
-Vezmeme ho dolů. -Mami!
Mami!
Mami, chci ti něco ukázat.
Mami!
Obohatil jste nás rozsáhlým, neklidným a geniálním celoživotním dílem.
S každou svou knihou, pane Castlemane, jste posunul románovou formu
a od základu změnil samu povahu vyprávění a prózy.
Jste mistrem stylu,
ale přitom jsou vaše postavy pronikavě skutečné,
jejich cesty srdceryvné, jejich zobrazení intimní a hluboké.
Drahý pane Castlemane,
lidskost vašeho psaní
přesahuje hranice třídy a pohlaví.
Jste mistrem slova,
ale ještě důležitější je,
že jste mistrem zobrazení lidského údělu
v celé jeho spletitosti.
Pane Castlemane, chtěl bych vám tlumočit
vřelé blahopřání Švédské akademie,
když vás teď požádám, abyste převzal Nobelovu cenu za literaturu
od Jeho Veličenstva krále.
Hovězí se osmahne v hrnku.
Přidají se dva hrnky vody, trocha kečupu,
trocha česnekové soli a nakonec tajná přísada,
lžička instantní kávy.
Ten recept je typický pro americkou židovskou kulturu?
Ne, ale je typickým odrazem toho, jak mizerně má matka vařila.
S dovolením, Vaše Veličenstvo. Odvedu pana Castlemana na pódium.
-Ale ovšem. -Jo. Omluvte mě.
-Hned se vrátím. -Ano, bravo. Vraťte se.
Řekněte mi něco o sobě, paní Castlemanová.
Máte nějaké povolání?
Mám.
A jaké?
Jsem králotvůrce.
Totéž by řekla moje manželka.
Vaše Veličenstva, Vaše královská Výsosti,
dámy a pánové.
Je mi velikou ctí představit vám vítěze Nobelovy ceny za literaturu,
pana Josepha Castlemana.
Jsem hluboce vděčný za poctu, kterou jste mě ocenili.
Ale ve skutečnosti tato pocta...
Ve skutečnosti tato pocta patří někomu jinému.
Mé ženě Joan.
Joan je vskutku moje lepší polovička.
Jen díky ní jsem nalezl
ticho
i hluk,
abych vytvořil své životní dílo.
Bez ní bych tady docela určitě nestál.
Byl bych doma
a zíral na prázdný papír
s pitomě otevřenou hubou.
Moje žena je můj zdravý rozum,
moje svědomí
a inspirace pro každý slušný podnět,
který jsem kdy měl.
Joan, jsi moje múza,
moje láska,
má duše.
A o tuto poctu se dělím s tebou.
Zlato.
-Co děláš? -Odcházím.
-O čem to mluvíš? -Ne, to je v pořádku. Můžeš zůstat.
-Prostě musím pryč. -Dovolte.
Joan.
Joan, poslouchej. Chci s tebou mluvit.
Proboha.
-Ne, je to v pořádku. -Omlouvám se.
To je v pořádku.
-Pojďte se mnou. -Joan.
Vezmu vás na toaletu.
Chtěla bych se vrátit do hotelu.
Když mi řeknete své číslo šatů, nechám vám přivézt nové.
Ne, děkuji. Pro dnešek jsem skončila.
Ach bože.
-Vaše cena, pane. -Díky.
Paní Castlemanová, ohromně mě mrzí, co se stalo.
Omlouvám se.
Gustave, mohl byste zesílit topení?
Hned, pane.
A mohli bychom mít trochu soukromí? Díky.
Tak pojedeme do hotelu, převlékneš se, vrátíme se,
na chvilku se ukážeme
a už toho bude konec, do prdele.
Odcházím od tebe.
-O čem to mluvíš? -Už to dál nemůžu dělat.
Neblázni. Neodcházíš ode mě.
Netvař se překvapeně, šokovaně, nebo že máš zlomené srdce,
ani jedno z toho být nemůžeš.
Podívej, nechtělas, abych ti poděkoval ve svém proslovu,
ale myslíš, že jsem to tam řekl jen na efekt?
Myslel jsem to do posledního slova.
-Proboha, uznej to. -Uznat co?
-Že tě miluju. -Proboha, Joe.
Co?
Na.
-Na, vezmi si to. -Nechci to.
-Patří ti to. -Nechci to. Je tvoje.
Je tvoje. Je na ní tvoje jméno, do prdele!
-Vem si ji, do prdele. -Já ji nechci.
Já to, do prdele, nechci!
Co to děláš?
Cos to udělal?
-Máte ji? -Našel jsem ji.
Díky bohu. Děkuju.
Joanie, pojď, posaď se a podívej se na mě.
No tak. Chci s tebou mluvit.
-Chceš něco na pití? -Ne, díky.
Poslouchej, Joanie...
Poslouchej, na tom, co děláme,
není nic hrozného, ostudného ani nemorálního.
Píšeme v týmu.
Vytvořili jsme spolu nádherné dílo.
Ty to rediguješ, Joe. Nic víc.
To já sedím osm hodin denně za stolem.
Takhle to vidíš? Vážně?
Celá ta léta se dusíš v obřím hrnci roztrpčenosti?
A co všechna ta léta, kdy jsem ti masíroval záda,
nosil čaj, vařil večeře, dával pozor na děti,
abys mohla pracovat bez vyrušení?
Myslíš, že mě to neničilo, žes to byla ty,
kdo na co sáhl, to se proměnilo ve zlato?
Myslíš, že se každé ráno probouzím a jsem na sebe byť jen minimálně hrdý?
Ale řekl jsem někdy, že už mám dost tohohle manželství,
že končím?
-Ne, tys měl aférky. -Proboha.
A každé z nich jsem, do prdele, litoval.
Jo, fňukals mi v klíně a prosil, ať ti odpustím,
a já ti vždycky odpustila,
protože jsi mě nějak přesvědčil, že tě k tomu dohnal můj talent.
-Do háje. -A když jsem pak byla moc naštvaná,
rozzuřená nebo dotčená na to, abych mohla psát,
udělals mi tvou slavnou masáž zad
a řekls: "Využij to, Joanie."
-To jsem nikdy neřekl. -Ale řekl.
Štěstí, že jsem to měla kam dát.
Kritici byli nadšení z obrazu Sylvie Fryové,
jak si drhne z šatů skvrny od slz.
Byli nadšení, další Castlemanův majstrštyk.
Skutečně se ti nadmula hruď, když jsi ty recenze četl.
Skutečně se nadmula.
A místo aby mě to pobouřilo
a abych přemýšlela, co to dělá s našimi dětmi,
jsem tě pozorovala a říkala si:
"Bože, jak bych tohle chování mohla zachytit?
Jak bych ho dala do slov?"
A víš ty co? Taky jsem to udělala, tady.
Tady. Další Castlemanův majstrštyk.
A hele. Tuhle jsem napsala potom, co jsi ojel... Která to byla?
-Jo, naše třetí chůva. -Bože.
Ta kniha neměla s ojížděním chůvy nic společnýho.
Ale měla. Na každé stránce.
Jsou to moje příběhy, moje kultura, moje rodina, moje nápady.
Moje slova, moje bolest, moje hodiny o samotě v pracovně,
kdy jsem z tvého odporného chování dělala literární poklad.
Jaké strhující myšlenky jsi kdy, do prdele, měla ty?
Jsi jenom privilegovaná upjatá pinda ze smíšené školy.
Jediný slušný příběh, cos kdy napsala sama, byl o Carol.
I tos ukradla z mého života.
Styď se, Joe.
Ráda ses ukazovala v Greenwich Village s tím velkým zlým Židem.
Ráda jsi uváděla své rodiče do rozpaků.
Mělas literární život i dům u moře.
Ráda jsi dostávala hezký oblečení a cestování a všechna privilegia,
aniž by sis musela vzít hňupa z makléřské firmy.
-Mělas všechno, holčičko. -Tak si to vem zpátky.
Nechci to.
Co děláš?
Strávím noc v Davidově pokoji
a až se vrátím domů, zavolám advokátovi.
To je k smíchu. Joanie, máme děti.
Máme vnouče.
Máme kamarády, co je známe už léta,
kteří nám budou jeden po druhém umírat.
Kde budeš?
Budeš žít sama a cítit se statečně? Tohle chceš?
Joanie, počkej na mě. Neodcházej od mě, prokrista.
Nesahej na mě!
"Nesahej na mě"?
Joanie, to musíme prodiskutovat.
Už to dál dělat nemůžu, Joe.
Už to nesnesu.
Nesnesu to ponížení,
že ti držím kabát a připravuju prášky
a vybírám drobky z bradky
a strčí mě stranou k ostatním manželkám,
které se baví o pitomým nakupování,
zatímco ty říkáš shromážděným patolízalům,
že tvoje žena nepíše!
Tvoje žena, která právě vyhrála Nobelovu cenu.
Když jsem tak necitlivej hajzl bez talentu,
tak proč sis mě, do prdele, brala?
Proboha, Joe.
Ne, opravdu to chci vědět. Proč sis mě vzala?
Nevím.
Už mi to nemyslí.
-Joanie, pojď sem. -Jen chci ven z těch šatů.
Pojď sem.
Ukaž... Pojď sem...
-Joanie. -Proboha.
-Co? -Ne.
Ne.
Do prdele.
Co to do prdele...?
Proboha.
Co se děje?
Proboha. Pojď, lehni si.
-Bolí. -Dobře, lehni si.
-Proboha. -Natáhni se tady.
Tak.
Dobře.
Jdu telefonovat.
Ano, haló, jsme v prezidentském apartmá.
Můj manžel asi má infarkt.
Ano, pošlete. Ano, co nejrychleji. Díky.
-Dobře, zlato. -Proboha.
Dobře, hlavně nezapomínej dýchat.
Pomalinku. A výdech. Dobře.
Dobře.
-Dobře. -Je mi fajn.
-Budeš v pořádku. -Je mi fajn.
Dobře.
Ach, Joanie.
Už jsou na cestě.
Miluješ mě?
Ano, miluju tě, Joe.
Moc tě miluju.
Proboha.
Ty umíš tak skvěle lhát.
Nikdy se to nedozvím.
-Joe? Hej, Joe. -Proboha.
Zůstaň tu, Joe. Zůstaň se mnou. Dívej se na mě, Joe.
Zůstaň tady. Vydrž, Joe.
Vydrž, Joe.
Neopouštěj mě, Joe. Joe?
Pane Castlemane?
Pane Castlemane, slyšíte mě?
Promiňte. Ustupte.
Chcete ještě jednu, paní Castlemanová?
Ne, děkuji.
Nevím, jestli si mě pamatujete,
ale obsluhovala jsem vás cestou tam.
Pamatuju.
Upřímnou soustrast.
Děkuji.
Víte, během letů vídám hodně párů,
a vy a váš manžel...
Chci vám říct, že bylo vidět,
že jste měli nádherný vztah.
Jak?
Asi to bylo v tom, jak jste se k sobě chovali.
Promiňte.
Nathaniel Bone by s vámi chtěl mluvit.
Mám mu říct, že spíte?
Ne, to je v pořádku.
Nevím, co říct.
Nemůžu tomu uvěřit.
Jak se vám daří?
Ještě jsme v šoku.
Jo. To jsme asi všichni.
Je toho na vás hodně.
Nathanieli.
Ano?
Ohledně toho, o čem jsme se onehdy bavili...
Ano?
Chci říct, že co jste naznačoval, není pravda,
a že jestli jakkoli pošpiníte Joeův talent, zažaluju vás.
Hodně štěstí, Nathanieli. Určitě napíšete výbornou knížku.
Slyšels z toho něco?
Jo.
Až se dostaneme domů, posadím se s tebou a tvou sestrou
a řeknu vám všechno.
Dobře, mami.
NATOČENO PODLE ROMÁNU "THE WIFE" OD MEG WOLITZEROVÉ